Egyszer volt, hol nem volt, hetedhét országon is túl volt, még az Óperenciás-tengeren is túl, volt egyszer egy király. Ez a király addig-addig, hogy eladta minden vagyonát, s elitta.
Na, gondolta, most már se ruhája, se semmi, kimegy az erdőbe, felköti magát.
Ahogy megy az erdőben, nézeget felfelé, egy varjút lát lábánál fogva lógni madzagon. Annyira károgott, hogy a király felmászott a fára, s valami nehezen leoldotta onnan. A varjú meg a fején átbucskázott, s azt mondta emberi beszéddel:
- Na, te király, jótett helyébe jót várj!
- Ugyan, te varjú, mi jót várhatnék tőled?
- Ne félj semmit, hozok neked ruhát!
A varjú átbucskázott a fején, berepült a városba, ide-oda csattogott a szemétdombon, összehordta mindenünnen a rongyot, lett belőle egy öltözet ruha, fót hátán fót. Így lett a királyból Fótonfót király.
Mennek aztán, mendegélnek a varjúval, beérnek egy másik városba. Ahogy megint keresgél a varjú, talál egy aranykrajcárt.
- Várj csak! - mondta Fótonfót királynak. - Egy kis dolgom akadt.
Berepült a királyhoz, hogy adjon kölcsön egy vékát Fótonfót királynak, szeretné megmérni a pénzét. Elvitte a vékát, az aranykrajcárt beleragasztotta, úgy repült vissza vele.
- Ó, szent isten, micsoda gazdag egy király ez, hogy vékával méri az aranyat! - hüledeztek a várban. A varjú meg csak erre várt.
- Itt a gazdám, de nem akar bejönni, úgy sietett, hogy rendesen fel sem öltözött.
- Ha csak ez a baj, a legszebb ruhámat vigyétek ki Fótonfót királynak! Mondjátok neki, hogy várom vacsorára! - adta ki a parancsot a király, s Fótonfót király már azon kapta magát, hogy ott ül az asztalnál a királykisasszonnyal szemben.
- Ne törődj semmivel, kérd meg a lányt! - biztatta a varjú.
- Nem lehet, nincs hová vigyük!
- Te csak kérd meg, elintézem én azt is!
Megesküdtek, de a király, a bárók, grófok, hercegek szerették volna látni, hová viszi a feleségét. Befogattak máris, robogtak a hintóval, de hogy hová, azt csak a varjú tudta.
- Arra gyertek, amerre én repülök! - hagyta meg Fótonfót királynak.
Repült a varjú át egy aranyréten. Ott egy aranyménes legelt, a varjú mindjárt megkérdezte:
- Ki ménese vagytok?
- Potrompotrom nagysága ménese.
- Mondjátok azt, hogy Fótonfót királyé! Táltosok jönnek, mind agyonrugdalnak!
- Mondjuk mi, csak agyon ne rúgjanak!
Repül tovább a varjú, arrébb gyönyörű szép aranygulya legelt.
- Ki gulyája vagytok? - azt kérdi.
- Potrompotrom nagysága gulyája.
- Mondjátok azt, hogy Fótonfót királyé! Táltosok jönnek, mindenkit felfalnak!
- Mondjuk mi, csak életben maradjunk!
Hátravoltak még az aranybárányok. Aztán a varjú berepült az aranyerdőbe, Potrompotrom nagysága kastélyába.
De jönnek közben a lakodalmas népek, megállítják a lakodalmas hintót.
- Kié ez a gyönyörű ménes?
- Hát a felséges Fótonfót királyé!
Fótonfót király meg majd kővé meredt, hogy őneki hogy lenne ménese?!
"Jó gazda ez!" - gondolta az apósa.
Mennek tovább, meglátják a gulyát.
- Kié ez a rengeteg fényes marha?
- Hát a felséges Fótonfót királyé!
- Nahát, milyen gazdag emberhez adtam a lányom! - ámult az apósa.
Odaérkeztek az aranybárányokhoz is.
- Kié ez a temérdek drága bárány?
- Hát a felséges Fótonfót királyé!
"Na - gondolta az apósa -, ez valóban mérheti vékával az aranyat!"
A varjú meg az erdőben, Potrompotrom nagysága kastélyában lármázni kezdett:
- Bújj el, nagysága! Baj van, jönnek a táltosok!
- Miféle táltosok?
- Már itt dobolnak!
Hát csakugyan erősen verték a dobot Fótonfót királyék, muzsikáltak, nagy zenebona volt, a nagysága megijedt, s hirtelen belebújt a szénakazalba. Gyufát dugott a kazalba a varjú, bennégett Potrompotrom nagysága. A királyi násznép meg visszafordult a kastélytól, hiszen már mindent láttak, lesz miről mesélni odahaza, Fótonfót király meg a felesége éljenek boldogan!
Egy ideig nem is volt semmi baj.
Később is csak a varjú miatt.
Mert azt úgy szerette Fótonfót király, hogy külön szobája volt neki. Hazament, s máris a varjúját kereste, több időt töltött nála, mint a feleségénél. Aztán mikor megsokallta az asszony, ráparancsolt a szolgálóra, hogy étessék meg. Hát megdöglött a varjú. Fogta az asszony, és a ganéba elásta.
Fótonfót király hazajött, és máris kereste a kedves varjúját. Kiásatta azonnal a ganéból, megsiratta, aranyládikót csináltatott neki, abba tette. De mikor el akarta temetni, a varjú átbucskázott a fején, ahogy szokta.
- Nem döglöttem meg, épp csak próbára tettelek! Álltad a próbát. Én most elmegyek, éljetek boldogul!
Ha a varjú Fótonfót királytól el nem szállott volna, az én mesém is tovább tartott volna.
Kérjük, támogasd munkánkat!
Ha szeretsz minket olvasni, ha csaltunk már mosolyt az arcodra, ha segített már neked valamelyik szakértőnk, vagy ha egyszerűen Te is fontosnak tartod, amit csinálunk, kérjük, támogasd munkánkat!
Banki átutalással:
Magnet Bank 16200106-11697987
Kedvezményezett: Családi Háló Közhasznú Alapítvány
Közlemény: Média támogatás
Vagy bankkártyás fizetés Simplepay-el az alábbi gombra kattintva: